Аби тiльки слабкiсть свою не випустити на волю.
І слова моi не по вiтру пускати,
Довiряючи – бачити правду,
обiцяючи – бути вiрним.
Тим хто завжди поруч коли бiда,
а не тим хто тiльки в радiсть з тобою.
• Стисни мене в своiх мiцних, титанiчних обiймах,
І дозволь тобi впасти на груди тендiтною пташкою
Я ж бо боюсь ще досi високо лiтати
Щоб довго, та боляче в низ не падати
Не говори зi мною про серйознiсть i стриманiсть
Я не з тих, що одягають вечiрнi сукнi,
завжди носять з собою червону
помаду та фальшиво всiм прсмiхаються
Менi не потрiбнi твоi повчання
на якi я вiдповiдаю iстериками
Менi потрiбна твоя увага
вiд якоi я знову стану впевнена
• Моя маленька, досконала Венера.
Викидай з шкафу старi iдеi, мисли, як завтра, старий годинник iтиме далi,
пий улюблений зелений чай i на нiч молока склянку, одягай своi химернi сукнi та посмiхайся.
Тобi, моя хороша не нова зачiска треба,
А стати персоною грата
аби забути, що iснують кордони, аби знищити вщент всi закони i стати не однiею iз сотнi,а однiею з мiльярдiв.
Моя незалежна.
Залишайся з своiм добрим серцем i навчись його захищати, в нього не раз летiтимуть кулi,як на вiйнi болючi та гострi.
Вiрна, нiколи не зраджуй собi та iншим, навчись довiряти.
Буть легка як повiтря незряча до пiдступних пасток i вiльна.
Дихай на повнi груди, наповнюй себе з середини.
І нiколи не виживай а живи, вибираючи правильнi iстини, цiлi, iжу, людей, звички.
Будь стiйкою в своiх словах,
Поважай себе та близьких.
Люби… просто люби !
Та головне не забувай вiрити в дива. Вони справдi iснують, повсюди – у тебе в шухлядi, витiкають з пiдкрану, ти завжди носиш iх у кишенях i вони постiйно тобi трапляються у перехожих людях.
• Вплiтаючи в себе спокiй,
Розливаючи навколо себе радiсть,
Вона стае невагомою, нiби повiтря.
Такою ж легкою на смак ейфоричною.
Створюючи нову iсторiю, нове життя, переплiтаючи всi ланцюги свободи i мистецтва в едине неповторне.
Тодi ii свобода належить йому.
І вона втiлюе в ньому свое божевiлля, свiй хаос.
Довiряючи свою душу, вiдсилае листи поштовими голубами.
Здiйснюе казку, як в дитячих мрiях, заховану в далеку шухляду.
І на горищi сплять ii привиди.
Та кожноi ночi до неi приходять примари-вiчностi, вона годуе iх своiми вiршами i вони засинають в ii ногах.
Кожна iсторiя нiби сновида, яка потребуе сну.
Така ж недосконало абстрактна думка свободи, що ходить босими ногами по тернах, п'е молоко та граеться марiонетками.
• І в кожному словi, стiльки сили рiшучостi i дiй.
І кожен ii крок стае невагомим, вона пiднiмаеться у просторi так, нiби кiнчиками пальцiв торкаеться нiжность а не холодного асфальту дорiг.
Серце ii гордiсть запечатана любов'ю. А душа вiтер, теплий та аристократичний.